Алън Силитоу
Мачът

Превод от английски: Виолета Тицин, —

chitanka.info

„Бристол сити“ игра срещу „Ноттс каунти“ и спечели. Още от първия удар Ленокс подразбра някак си, че нотингамци ще загубят — разбра го не защото предчувстваше как ще играе всеки от неговия отбор, а защото той, зрителят, не беше в пълна форма. Неговата собствена унилост го накара да осведоми приятеля си Фред Айримонджър, който седеше до него:

— През цялото време си знаех, че ще се провалят идиотски.

Към края на мача, когато бристолците забиха решаващия гол, футболистите едва се различаваха, а топката се превърна в кълбо от мъгла, ритано по игрището. Рекламите, издигнати над трибуните и възхваляващи свински пастети, бира, уиски, цигари и други блаженства на съботната вечер, помръкнаха със следобедното здрачаване.

Седяха на местата по шилинг и три пенса. Ленокс се опитваше да съсредоточи погледа си в топката, да следи всеки стремителен, добре отправен удар, но след като десетина минути прескачаше по неясните, разлати фигури на играчите, той се отказа и започна отново да разглежда зрителите, стълпени по трибуните. Те се извисяваха от двете му страни, описваха широка дъга и неясно се сливаха някъде над мрачината. Разбра, че и към тях се вглежда безуспешно и започна да трие до болка очите си — сякаш болката щеше да усили слабото му зрение. Напразно. Пред отворените му очи започнаха да танцуват сиви квадрати, а когато се избистриха, той не виждаше по-добре от преди. Неговото страдание му позволяваше да бъде по-спокоен на футболните мачове от Фред и повечето зрители наоколо, които въртяха дрънкалки, махаха с шапки и шалове, крещяха лудешки при всеки колеблив превес в играта.

Докато траеше неговата временна слепота, нападателите на „Ноттс каунти“ успяха да пробият и водеха пред вратата на бристолци — силен удар на един от нотингамците предизвика неоснователна тревога и нерешителни одобрителни възгласи, които се извисиха й се блъснаха в сивото надвиснало небе.

— Какво става? — обърна се Ленкос към Фред. — Кой заби? Наш?

Фред беше по-млад от него, оженен неотдавна, стъкмен в най-хубавото си спортно, „съботно“ сако, габардинени панталони и шлифер — черната му коса беше зализана назад с брилянтин.

— Трай, коньо, за зелена трева! — изсмя се той. — Но дяволски добре биха, казвам ти!

Когато Ленокс напрегна отново очите си, за да следи играчите, играта се бе преместила пред вратата на нотингамци и бристолци тъкмо се канеха да забият. Ленокс съзря един играч, който пресичаше игрището — въобрази си, че чува тупкането на обувките му по прогизналата, набита, затревена земя. Куп играчи от противниковия отбор се разсипа в една линия и безредно затича след него. Играчът, който водеше, се откъсна неочаквано напред, отдели се от всички, сякаш в някаква частица от мига — пропуснат от зрители и играчи — той бе изстрелян в празното наказателно поле пред вратата. Сърцето на Ленокс престана да бие. Той се взираше измежду две огромни неподвижни гърбини и мислеше озлобено, че нарочно се бяха изправили пред него, за да му пречат да гледа. Откъсналият се център-нападател приличаше на марионетка — задвижена от някого, който бе седнал над надвисналите облаци — той изнесе крака си назад и сетне стремително и силно ритна.

— Не! — успя да извика Ленокс. — Дръжте го, задрямали простаци! Не му давайте да вкара!

От звяр в клетка, крачещ само в пространството между гредите на вратата, вратарят се превърна в скачаща маймуна. Той разпери ръце и крака, после застина като върлина, изви се дъгообразно и пропусна топката — тя прелетя встрани и се заплете в мрежата зад него.

Глъчката замря и на народа, стълпен край игрището, се стори, че настъпва тишина. Всеки за себе си бе решил, че играта не е добра, но поне ще завърши наравно. А сега стана ясно, че нотингамци загубиха на собствен терен.

Оглушителен рев на разочарование и радост се изтръгна от тридесет хиляди зрители — някои не бяха очаквали, че победата на бристолци е така близка, други се бяха надявали, че в последния миг техните любимци ще извършат чудо. Ревът се надигна от претъпканите трибуни и преля на улицата, където хората, стреснати от внезапното избухване на възмутената тълпа, спореха кой отбор е победил.

Фред се смееше диво, подскачаше, надаваше нещо средно между одобрителни и гневни възгласи, твърдеше, че заслужава да си дадеш парите заради принципа „По-добре едно на мъка, отколкото никакъв гол“.

— Помисли си само! — викаше той на Ленокс. — Помисли си само, деветдесет и пет хиляди, профукани за нищо!

Ленокс извади несъзнателно цигара и я запали.

— Безобразие е, че загубиха! — изруга той. — Трябваше на всяка цена да спечелят тоя мач! — А в себе си реши, че трябва да си купи очила, за да вижда по-добре. Зрението му сега беше толкова слабо, че виждаше само на педя от носа си. В киното беше принуден да седи на първия ред, а на улицата никога не успяваше да разпознае пръв някой приятел. Това означаваше и безвъзвратен край на мачовете. Спомняше си, че преди можеше да различи лицето на всеки играч, да разгледа всеки зрител по трибуните, затова все още си внушаваше, че няма нужда от очила и че зрението му ще започне да се подобрява. Неприятното беше, че заради тези негови очи му измислиха прякор „Кьорчо“. Онзи ден в гаража, където работеше, момчетата седнаха да пият чай през почивката и понеже той закъсня, един от тях се обади:

— Къде се губи тоя Кьорчо? Чаят му ще изстине.

— Ама че потръгна! — викаше Фред, сякаш никой още не беше чул за гола. — Помисли си само!

Радостните възгласи и ропотът започваха да стихват.

— Това вратарче е кръгъл тъпак! — ругаеше Ленокс, нахлупил над веждите баретата си. — Как не го пипне някой грип!

— Ама че опака работа — добави неохотно Фред, — пада им се!

Той оклюма, истинските размери на нещастието проникнаха вече дори и в неговата душа и тяло на младоженец.

— Ей, богу, да си бях останал в къщи с госпожата. Щях поне да съм на топло. А пък ако се бях примолил хубаво, сигурно щях и да си резна парче от домашната баница!

Тези шегички бяха отправени към Ленокс, който все още плуваше, във водите на своите собствени беди.

— Предполагам, че сега мислиш само за това — сви устни той.

— Кажи-речи, само че знаеш ли, не получавам и кой знае колко! — Но беше очевидно, че това, което получава, е предостатъчно, за да запази доброто му настроение дори и в студа, след разочарованието от този мач.

— Хм! — промълви Ленокс. — Всичко това изчезва като дим. Бъди убеден.

— Доколкото зная, нещата стоят по-иначе! — каза Фред, широко усмихнат. — Признавам само, че след такъв слаб мач всичко това е още по-вкусно!

— Добре го каза „слаб мач“ — отвърна Ленокс и прехапа гневно устни. — Проклет отбор! Би загубил дори и на моникс!

Застаналата зад тях жена, омотана в дебел вълнен шал на черно-бели ивици — цветовете на нотингамци, — окуражаваше през целия следобед своя отбор, докато прегракна от викане и едва не зарида след противниковия гол.

— Фаул! Фаул! Изметете тези типове от терена! Върнете ги в Бристол, откъдето са дошли! Фаул! Фаул бе, не разбирате ли?!

Хората наоколо тупаха с премръзналите си крака, търпяха пронизващия студ, защото се надяваха, че поне един от отборите на техния град ще спечели някой мач преди Коледа. Ленокс почти не усещаше нозете си. Но нямаше волята да ги затопли, победен от усилващия се пронизващ, вятър и така леко допуснатия гол. Тичането по игрището бе станало вече безразборно, защото до края на мача оставаха само десет минути. Двата отбора се оплетоха пред едната врата, сетне се разпиляха около невидимата топка, върнаха се отново към едната, а после към другата половина на игрището — вяло, сякаш напрежението се бе изпарило от дробовете и крайниците им.

— Считай ги отписани — каза Ленокс на Фред.

Хората започнаха да напускат стадиона, пробивайки си път между тези, които бяха решили да дочакат трагичния край на играта. Чак до глухия, треперлив писък на финалната свирка упоритото ядро на оптимистите вярваше в някакво чудодейно съживяване на изчерпаните играчи.

— Щом кажеш, тръгваме — каза Фред.

— Готов съм — Ленокс хвърли фаса на земята й заизкачва стълбите, направил гримаса на разочарование и злост. На най-горното стъпало се извърна и погледна за последен път игрището — видя, че двама от играчите тичаха, а останалите просто стояха наоколо в сгъстяващата се мъгла.

Той заслиза към изхода. Когато се озоваха на улицата, зад тях избухна ликуващ рев, свирката извести края и тълпата се втурна към изхода.

Лампите по улицата бяха вече запалени и в полумрака бързо растяха опашките пред автобусните спирки. Закопчавайки шлифера си, Ленокс припряно пресече улицата. Фред изостана и заобиколи един тролейбус, който се наклони към бордюра на тротоара като човекоядно чудовище и отнесе тълпата към центъра на града, разсипвайки сини искри от жиците.

— Да-а — каза Ленокс, когато тръгнаха заедно, — след този удар на съдбата единствената ми надежда е, че жената е приготвила нещо вкусно за чая.

— А пък аз очаквам и нещо повечко — отвърна Фред, — не държа много на храната…

— Дума да няма! — усмихна се присмехулно Ленокс, — Ти се храниш с любов. Какъвто и буламач да ти тикнат под носа, все ще речеш, че яденето е било добро.

От оживения център те свърнаха към средата на Медоуз — старото предградие с почернели къщи й мънички фабрики.

— Така ти се струва — възрази Фред, леко засегнат и премного предвкусващ, за да може истински да се обиди. — Не само съм от тези, които не мрънкат много около храната.

— Каква полза и да мрънкаш? — възрази Ленокс. — Бедата е там, че в наше време храната е изпортена. Или замразена, или консервирана. Нищо прясно. И хлябът е такъв, че ти присяда.

Такава беше и мъглата — натежала от студа, тя се стелеше все по-ниско и по-плътно. Фред вдигна яката на шлифера си. Един мъж, който се изравни с тях, извика иронично:

— Гледали ли сте някога такъв мач?

— Никога през живота си — отвърна Фред.

— Винаги е така — обади се Ленокс зарадван, че може да покритикува, — най-добрите играчи никога не играят. Не ми е ясно за какво им плащат.

Мъжът се изсмя при този логичен извод.

— Другата неделя те са на терена. Тогава ще им покажат!

— Да се надяваме! — извика Ленокс след мъжа, погълнат от мъглата. — Не ни е лошо отборчето — добави той към Фред. Говореше за това, но мислеше за друго. Спомни си, че вчера в гаража го извикаха при старшия, загдето бе ударил чирачето, което го нарече „Кьорчо“ в присъствието на момичето от канцеларията — шефът каза, че ако това се повтори, ще го уволнят. А сега започна да се пита защо сам да не си подаде оставката. Без работа никога няма да остане. Знаеше цената си и непогрешимия си усет при отделянето на клапана от цилиндъра, разпределителния вал и осите и умееше да намери между хилядата повреди единствената, след чието отстраняване моторът отново кипи от живот. Едно момче, застанало пред дома си, извика:

— Чичко, какъв е резултатът?

— Загубиха, два на един — накъсо отвърна той и дочу ясно как вратата се тресна и момчето побягна с новината. Ленокс вървеше, пъхнал ръце в джобовете и цигара в ъгъла на устата си — от време на време пепелта падаше сама върху шлифера му. От един ярко осветен магазин се носеше миризма на риба и пържени картофи и той почувствува, че е гладен.

— Тази вечер киното се отлага — говореше Фред, — зная къде се прекарва най-добре в такова време!

Зад тях предградието кънтеше глухо от стъпки и неясни гласове, които спореха горещо за днешния мач. На всеки ъгъл стояха групи мъже, които одумваха и закачаха минаващите момичета, а газените фенери, мъждукащи в мъглата, им бяха благосклонни съюзници. Ленокс свърна в една уличка, където студената влага от задните дворове се смесваше с миризмата от кофите с отпадъци. Бутнаха дворните вратца пред техните съседни, но отделни къщи.

— Хайде, може да се видим утре в кръчмата.

— Утре не — отвърна Фред вече пред задния вход. — Трябва да оправям колелото. Искам да го поизлъскам и да подменя спирачната втулка. Онзи ден ми отказа и един автобус едва не ме сплеска.

Ключалката щракна.

— Хайде тогава — каза Ленокс, — до скоро виждане! — Отвори вратата и влезе в къщи.

Прекоси мълчешком малкия хол и свали шлифера си във всекидневната.

— Трябвало е да запалите! — каза той, връщайки се. — Мирише на плесен. Нищо чудно, че дрехите ни се скапват за шест месеца.

Жена му седеше край камината и плетеше — в скута й лежаха две кълбета сиво-зелена вълна. Беше на възрастта на Ленокс — четиридесетгодишна, но докато несгодите на живота бяха направили мъжа й сух и жилест, нея бяха превърнали в разплуто тлъста жена. Край масата допиваха чая си три деца — най-голямото беше четиринадесетгодишно момиче.

Госпожа Ленокс продължи да плете:

— Днес мислех да запаля, но не ми остана време.

— Айрис може да го направи — каза Ленокс и седна до масата.

Момичето вдигна поглед:

— Не съм изпила още чая си, татенце.

Подмазващите се нотки в гласа й го разгневиха:

— Допий го после! — погледна я заплашително той. — Камината трябва да се запали сега, затова хайде, мърдай и донеси въглища от мазето!

Момичето не помръдна, продължи да седи с упоритостта на дете, разгалено от майката. Ленокс се надигна.

— Не ме карай да ти повтарям!

Очите й се насълзиха.

— Хайде! — изкрещя той. — Направи, каквото ти казах!

Жената му се примоли да не закача детето, но той не й обърна внимание и вдигна ръка да удари дъщеря си.

— Добре, ето тръгвам — момичето стана и се отправи към вратата за мазето. Ленокс седна отново, погледът му зашари по спретнато подредената маса. Той сви пестниците си под покривката и запита:

— Та какво значи има за чая?

Жена му отново вдигна поглед от плетивото:

— Във фурната има две пушени херинги.

Ленокс не се помръдна, продължаваше да седи и мрачно си играеше с ножа и вилицата.

— Е? — запита той. — Цяла нощ ли трябва да чакам за залък хляб?

Тя измъкна спокойно от фурничката една чиния и я сложи пред него. Напреки лежаха и изпущаха пара две кафеникави херинги.

— Някой ден — каза Ленокс, отделяйки едно дълго бяло филе от костта, — ще трябва да попроменим менюто.

— Повече от това не мога! — отвърна жената. Нейното умишлено спокойствие не можеше да възпре избухването му и тя просто не виждаше начин да помогне. А това, че той го усещаше, още повече влошаваше ВСИЧКО:

— Убеден съм, че можеш! — избухна злобно той.

В хола, където момичето палеше камината, издрънка кофата с въглищата. Ленокс разкъсваше бавно своите херинги, без да хапне залък. Двете момчета седяха на дивана, вперили очи в него — не смееха да гъкнат. На една страна в чинията той поставяше костите, на друга — месото. Когато котката се потърка в крака му, Ленокс й подхвърли късчета месо върху линолеума, но щом реши, че е яла достатъчно, я ритна с такава сила, че тя прасна главата си в бюфета. После скочи на един стол и започна да се облизва, като го наблюдаваше със зелените си, изумени очи.

Ленкос даде на едно от момчетата шест пенса и го изпрати да купи „Футбол гардиън“.

— И не се мотай! — извика той подире му. После отблъсна чинията си и кимна към раздробените херинги:

— Не ми харесват. Я изпрати някого за малко сладки. И запари пресен чай — и като помисли, добави: — този е престоял.

Беше прекалил. Защо превръщаше съботния следобед в ад? Гневът напираше бясно в слепоочията на жената. Превъзмогвайки разтуптяното си сърце, тя извика:

— Ако ти се ядат сладки, ще си ги купиш сам! И сам ще си направиш чай!

— Когато човек се трепе цяла седмица, има нужда от чаша хубав чай — отговори Ленокс, впивайки поглед в нея. Сетне кимна към момчето: — Изпрати го за сладки.

Момчето мигом скочи, но майката се извърна към него:

— Няма да ходиш! Седни! Върви ти! — продължи рязко тя, обърната към мъжа си. — Чаят, който вече направих, е достатъчно хубав за всекиго. Чай като чай, а ти избухваш за нищо. Предполагам, че сте загубили мача, иначе не мога да си обясня киселата ти физиономия.

Поразен от толкова добре обоснованата й тирада, той се надигна, за да я усмири с крясъка си:

— Ти какво? С кого мислиш, че се заяждаш?

Лицето й стана тъмнорозово и тя отвърна:

— Вече чу. Малко истина за живота ни в къщи няма да ти навреди.

Ленокс грабна чинията с рибата и просто напук я хвърли на пода.

— Ето ти! — изкрещя той. — Само това заслужава и проклетият ти чай!

— Ти си луд! — изплака жената. — Умопомрачен…

Ленокс я заудря по главата — веднъж, два пъти, три пъти. Събори я на пода. Момченцето зарида, момичето се втурна от хола…

В съседната къща Фред и младата му жена дочуха през тънките стени някаква олелия. Доловиха приглушени гласове и шум от столове, но не можеха да допуснат, че става нещо нередно, докато виковете не станаха пронизителни.

— Да не повярваш — каза Ръби, плъзгайки се от коленете на Фред и оправяйки полата си, — само защото нотингамци отново загубиха! Радвам се, че не си такъв.

Ръби беше на деветнадесет години — дебеличка, тя приличаше по-скоро на заоблена круша, отколкото на бухнала питка. Бяха женени само от месец, но беше вече бременна. Фред я придърпа отново за китката:

— Не съм толкова извеян, че да кипвам от подобна дреболия.

Ръби се освободи от ръцете му:

— Добре че не си, иначе щеше да си патиш от мене.

Фред седеше край камината, усмихнат смутено като чишайърския котарак[1]. Ръби приготвяше вечеря за двама в кухничката. Шумът в съседната къща затихваше. Жената на Ленокс тръшкаше вратите, излизаше и влизаше — сетне прибра децата и напусна завинаги неговата къща.

[1] Чишайърският котарак — В Чишайър се продавало сирене във форма на котешка глава — винаги усмихната. Въведено като герой на Луис Карол в прочутата му книга „Алиса в страната на чудесата“. Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.